Дев'яте Правило Чарівника, або Вогняний Ланцюг - Гудкайнд Террі (полные книги .TXT) 📗
![Дев'яте Правило Чарівника, або Вогняний Ланцюг - Гудкайнд Террі (полные книги .TXT) 📗](/uploads/posts/books/50739/50739.jpg)
Жалоба
Напишите нам, и мы в срочном порядке примем меры.
Дев'яте Правило Чарівника, або Вогняний Ланцюг - Гудкайнд Террі (полные книги .TXT) 📗 краткое содержание
Скільки крові повинно пролитися, перш ніж нарешті настане мир?
Скільки ще друзів і соратників належить втратити легендарному Річарду Сайфера, лорду Ралу, Шукачеві Істини?
Можливо, щось вирішить, нарешті, відкрита битва з безжальним Соноходцем Джеганем, що завойовує все нові землі і стверджує на них жахливу владу Темряви?
На це питання не можуть - або не бажають - відповісти сповідниці, для яких немає таємниць.
Значить, Річарду належить знов вийти на бій з повелителем Мороку - і в громі зброї і мовчанні полеглих пізнати Дев'яте Правило Чарівника …
Дев'яте Правило Чарівника, або Вогняний Ланцюг читать онлайн бесплатно
Террі Гудкайнд
ДЕВ'ЯТЕ ПРАВИЛО ЧАРІВНИКА,
або
ВОГНЯНИЙ ЛАНЦЮГ
![Дев'яте Правило Чарівника, або Вогняний Ланцюг - im_002.png](https://goldenlib.ru/frontend/web/pic/2/3/4/8/2/8/234828/1422316897/im_002.png)
Переклад з російської
Вінсенту Касселлу, людині натхненного інтелекту, дотепності, сили, і хоробрості, і другу, який завжди поруч
1
— Скільки з цієї крові — його? — Запитала одна з жінок.
— Боюся, що більша частина, — відповіла друга, в той час як обидві вони кинулися до пораненого.
Річард боровся з забуттям, зосередившись на необхідності залишитися в свідомості, тому голоси долинали до нього наче здалеку, через тьмяну пелену туману. Він не пам'ятав, кому належали голоси, але був упевнений, що знає цих людей. Хоча в той момент це не мало ніякого значення.
Від пекучого болю в лівій стороні грудей і нестачі повітря він був на межі паніки, кожен наступний вдих вимагав від нього всіх без винятку сил, що ще залишилися у нього.
Але зараз у нього була більш серйозна причина для занепокоєння.
Занепокоєння немов обпалювало, але коли Річард спробував поставити запитання, замість слів зміг видати лише ледь чутний хрипкий стогін.
Він стиснув руку жінки, що йшла поруч, відчайдушно намагаючись змусити їх зупинитися, змусити вислухати себе.
Вона невірно витлумачила його рух і замість цього лише підігнала чоловіків, які несли його, щоб поспішили, хоча вони і так вже задихалися від зусиль. Вони рухалися по кам'янистій стежці, в глибокій тіні високих сосен. Люди намагалися рухатися настільки акуратно, наскільки це було можливо, не сповільнюючи руху.
Десь неподалік кричали півні, наче цей ранок був звичайним, як і будь-який інший.
Річард відсторонено спостерігав бурхливу діяльність навколо нього. Реальною була тільки біль. Хтось одного разу сказав: неважливо, скільки людей поруч з вами, вмираєте ви завжди на самоті. Це і було те, що він відчував зараз — самотність.
Густа стіна величезних соснових дерев змінилася рідколіссям з відкритими просторами, зарослими високою травою. Тепер Річард міг крізь розріджені гілки бачити свинцеве небо, готове ось-ось обрушити на подорожніх потоки води.
Тільки дощу їм зараз і не вистачало. Не треба… Не зараз…
Чоловіки йшли і йшли без зупинки, поки нарешті попереду не з'явилися облуплені дерев'яні стіни маленької будівлі, за якою виднілися загородки для домашньої худоби, пофарбовані в сріблясто-сірий колір. Перелякані кури, голосно кудахкаючи, розбігалися з дороги, чоловіки викрикували накази. Річард ледь помічав попелясто-бліді обличчя людей, що дивилися, як його проносили мимо, — він був зайнятий боротьбою із запаморочливим болем, відчуваючи себе так, ніби його розривають на частини.
Вся група пройшла через вузький дверний отвір якоїсь споруди в темне приміщення.
— Сюди, — сказала перша жінка, і Річард раптом з подивом зрозумів, що це був голос Ніккі. — Покладіть його сюди, на стіл. Швидше.
Річард почув гуркіт олов'яних чашок, які хтось змів зі столу. Щось дрібне розсипалося і покотилося по долівці. Стукнули віконниці, відкинуті назад, щоб впустити хоч трохи світла в затхле приміщення.
Схоже, це була покинута ферма. Стіни будинку покосилися, як ніби споруда могла в будь-який момент впасти. За відсутності людей, чиїм житлом він колись був, будинок справляв враження місця, що чекало смерті, щоб назавжди влаштуватися в своєму світі мертвих.
Чоловіки, тримаючи Річарда за руки і за ноги, обережно поклали його на дошки столу. Річард хотів вдихнути, щоб позбутися від жахливого болю в лівій стороні грудей, йому страшенно потрібно було вдихнути.
Йому потрібно було вдихнути, щоб говорити.
Спалахнула блискавка. За мить тяжко загуркотів грім.
— Пощастило, встигли до дощу, — зауважив один з чоловіків.
Ніккі неуважно кивнула, низько схилившись над Річардом, намацуючи стрілу в його грудях. Він скрикнув, відірвавши спину від дощок столу, намагаючись відсунутися від її обмацуючих пальців. Друга жінка негайно притиснула його плечі до столу, щоб утримати на місці.
Він спробував заговорити, але коли вже майже вимовив слово, раптовий кашель наповнив рот густою кров'ю. Спроба вдихнути тільки призвела до нового нападу задухи. Жінка, що тримала його за плечі, повернула його голову набік. — Сплюнь, — сказала вона, нахилившись ближче.
Неможливість вдихнути хоч трохи повітря викликала гарячий спалах жаху, тому Річард слухняно зробив те, що сказала жінка. Її пальці через рот проникли в його дихальні шляхи, очищаючи їх. З її допомогою він нарешті зумів відкашляти достатньо крові, щоб отримати можливість вдихнути небагато повітря, якого так відчайдушно потребував.
Поки пальці Ніккі обстежили область навколо стріли, виступаючої з лівої сторони його грудей, вона ледь чутно не те молилася, не то бурмотіла прокльони.
— Милосердні духи, — шепотіла вона, розриваючи його просякнуту кров'ю сорочку, — не дайте мені спізнитися.
— Я побоялася витягувати стрілу, — сказала їй друга жінка, — не знала, що може статися, тому вирішила, що буде краще, якщо я розшукаю тебе.
— Дякуй духам, що не спробувала. — Річард вигнувся від болю, коли рука Ніккі ковзнула під його спиною. — Якби ти її витягла, він вже був би мертвий.
— Але ти можеш вилікувати його? — Це було скоріше твердження, ніж запитання.
Ніккі не відповіла.
— Ти можеш вилікувати його? — слова нагадували шипіння через зціплені зуби.
У тоні голосу чулося нетерпіння, Річард впізнав Кару. У нього не було часу поговорити з нею перед нападом. Звичайно, вона повинна б знати. Але якщо знає, чому не говорить? Чому не заспокоїть його?
— Якби не він — нас застали б зненацька, — сказав чоловік, який стояв в стороні. — Він врятував нас усіх, коли помітив солдатів, що підстерігали нас.
— Ви повинні допомогти йому, — наполягав ще хтось інший.
Ніккі нетерпляче махнула рукою. — Вийдіть, ви, всі! Тут і так достатньо тісно. Я не можу зараз відволікатися. Мені потрібна тиша.
Знову вдарила блискавка, ніби духи хотіли позбавити її того, чого вона вимагала. Гуркіт грому наростав, буря накрила все навколо.
— Ти пришлеш Кару, коли щось проясниться? — Запитав один з чоловіків.
— Так, так. Ідіть вже.
— І перевірте, чи немає навколо інших солдатів, — додала Кара. — На всякий випадок, і тримайтеся в тіні. Ми не можемо дозволити їм ще раз застати нас зненацька — тільки не зараз.
Чоловіки кивнули, обіцяючи все зробити як потрібно.
Двері відчинилися, і тьмяне світло впало на потріскану стіну. Коли чоловіки виходили, їх тіні перетинали смугу світла, немов самі добрі духи покидали їх зараз.
Проходячи, один з чоловіків коротко торкнувся плеча Річарда — як побажання мужності і спокою. Річарду виразно було знайоме його обличчя. Він давно не бачив цих людей. Йому спало на думку, що це не найкращий привід зустрітися знову. Чоловіки зачинили за собою двері, залишаючи кімнату освітленою тільки тьмяним світлом, проникаючим в єдине вікно.
— Ніккі, — Кара понизила голос. — Ти можеш зцілити його?
Річард збирався зустрітися з Ніккі, коли війська Імперського Ордена, послані для придушення повстання, випадково натрапили на його табір. Перед тим, як солдати напали на нього, йому необхідно було знайти Ніккі. У темряві його занепокоєння єдиною іскрою надії було те, що Ніккі могла б йому допомогти.
Тепер Річард повинен був змусити її слухати.
Коли вона нахилилася зовсім близько, намагаючись визначити, наскільки глибоко стріла проникла в тіло, Річард рукою стиснув її плече, обтягнуте чорною тканиною сукні. Рука злегка блищала, волога від крові. Коли він кашляв, то відчував, як цівка крові біжить по обличчю.