Перше Правило Чарівника - Гудкайнд Террі (бесплатные серии книг TXT) 📗
![Перше Правило Чарівника - Гудкайнд Террі (бесплатные серии книг TXT) 📗](/uploads/posts/books/50461/50461.jpg)
Жалоба
Напишите нам, и мы в срочном порядке примем меры.
Перше Правило Чарівника - Гудкайнд Террі (бесплатные серии книг TXT) 📗 краткое содержание
Ще учора молодий Річард був усього лише лісовим провідником, а нині йому випав на долю тяжкий жереб Шукача Істини. Тяжкий, бо магія не приносить радості, а за істину, як і за могутність, розплачуються дорогою ціною. Тяжкий — бо Шукачеві Істини належить вступити з найбільшим з чорних магів трьох королівств, безжальним Даркеном Ралом, повелителем Д'Хари, в смертельну сутичку за володіння трьома чарівними скриньками Ордену, одна з яких дарує безсмертя, друга — смерть, а третя — несе загибель усьому живому…
Перше Правило Чарівника читать онлайн бесплатно
Террі Гудкайнд
ПЕРШЕ ПРАВИЛО ЧАРІВНИКА
![Перше Правило Чарівника - im_002.png](https://goldenlib.ru/frontend/web/pic/2/3/4/5/7/3/234573/1422256777/im_002.png)
Переклад з російської
1
Ця лоза виглядала дивно. Плямисті темні листочки щільно притискалися до лозин, які в свою чергу стискували мертвою хваткою молоде деревце ялиці. Гілки ялиці всохли і поникли, з пошкодженої кори сочилася смола. Враження було таке, ніби ще трохи, і дерево протяжно застогне на свіжому ранковому вітрі. З-під листя лози, немов виглядаючи по сторонах небажаних свідків, виглядали стручки.
Річард звернув увагу на запах, схожий на запах розкладання чогось і без того мерзенного. Намагаючись придушити гнітючий відчай і привести думки в порядок, Річард скуйовдив п'ятірнею густе волосся. Адже він шукав саме цю лозу… Що ж далі? Він пошукав поглядом навколо, але інших таких лозин не помітив. В усьому іншому Верхній Мисливський ліс виглядав цілком звично. Клени, уже злегка зачеплені багрянцем, гордовито похитували новим убором на легкому вітерці. Ночі ставали все прохолоднішими, і скоро до клена приєднаються їхні побратими з Оленячого лісу. Дуби ж не бажали поступатися осені і поки не міняли свої темно-зелені плащі.
Річард провів в лісах велику частину свого життя. Він знав тут всі рослини — якщо не за назвами, то хоча б на вигляд. Його друг Зедд брав із собою хлопчика на пошуки цілющих трав з раннього віку. Він показував йому, які потрібно збирати, пояснював, де їх знайти, і знав назви всіх трав, чагарників і дерев, які тільки траплялися їм на очі. Вони вели бесіди про все на світлі, і старий завжди тримався з ним на рівних, вислуховуючи Річарда з такою ж мірою серйозності, з якою той говорив. Саме Зедд пробудив у Річарда спрагу до знань.
Але таку лозу Річард бачив раніше лише одного разу, і то не в лісі. Він знайшов її росток в батьківському домі, в синьому глечику, який Річард ще дитиною сам зліпив із глини. Батько був торговцем і, часто роз'їжджаючи по справах, привозив з мандрів придбані при нагоді рідкісні речі. Багато заможних людей прагнули потрапити до нього заради цих знахідок. Батькові ж, судячи з усього, цікавіше було шукати, ніж знаходити. Він завжди з радістю розлучався з черговою дивиною і пускався на пошуки нової.
Коли батько бував у від'їзді, Річард проводив час у суспільстві Зедда. Старший брат Майкл не відчував ніякого інтересу ні до лісів, ні до бесід зі старим Зеддом, віддаючи перевагу товариству багатих однолітків. Минуло вже без малого п'ять років з тих пір, як Річард покинув батьківський дах і зажив самостійним життям. Однак він ще частенько відвідував батька — не те що брат. Майкл вічно посилався на зайнятість і рідко викроював час для візитів. Їдучи, батько зазвичай залишав в синьому глеку записку, в якій повідомляв Річарду останні новини або переказував свіжі плітки. Іноді в глечику виявлялися листівки з видами далеких місць, в яких батько побував.
Коли три тижні тому брат прийшов і сказав, що батько убитий, Річард відразу зібрався в дорогу. Майкл марно відмовляв його, запевняючи, що нема чого йому туди ходити і нічого там робити. Річард давно вийшов з того віку, коли в усьому корився братові.
Річарда не пустили в кімнату, де лежало тіло батька. Але він все-таки встиг помітити великі бурі плями — підсохлі калюжі крові на дощатій підлозі. Річард завмер, нічого більше не бачачи; все закрутилося перед очима. Потім він тинявся по будинку, і неголосні розмови стихали при його наближенні. Співчуття лише загострювали горе, терзало серце. Кілька разів до слуху Річарда долинали уривки розмов про те, що діється у районі кордону. Якісь дикі чутки.
Про чаклунство.
Юнака потряс розгром, який панував в маленькому будиночку. Усередині немов пронісся смерч. Рідкісні речі залишилися на місцях. Синій «поштовий» глечик як і раніше стояв на полиці. У ньому-то Річард і знайшов гілочку лози, яка одразу ж перекочувала до нього в кишеню. Річард так і не зміг вгадати, що хотів повідомити йому батько.
Річарда охопив відчай, і, хоча у нього залишався брат, він відчув себе сиротою. Вік ніяк не захищав його від гіркоти самотності. Один проти цілого світу — це почуття Річард пізнав ще в дитинстві, коли померла мати. Правда, маленький Річард завжди знав, що, хоча батько часто і надовго відлучався з дому, він обов'язково повертався. Але тепер він вже не повернеться ніколи.
Майкл ні за що не дозволив би молодшому братові здійснювати розшуки вбивці. Він так прямо і сказав: цим займаються найкращі армійські шукачі, і він бажає, щоб Річард, заради власного ж блага, тримався від них подалі. Тому Річард просто приховав від Майкла гілочку і почав пропадати на цілі дні. Він шукав лозу. Три тижні блукав він по Оленячому лісі, обійшов всі стежки, навіть ті деякі, про які знав лише з чуток.
Нарешті, всупереч здоровому глузду, він поступився неясному голосу, який немов нашіптував йому щось з глибини свідомості, і попрямував до самого кордону Мисливського лісу. Цей шепіт будив в Річарда неясне відчуття, ніби йому, Річарду, якимось чином відомо щось, що має відношення до вбивства батька. Шепотіння дражнило його, знущалося, викликаючи оманливе відчуття, ніби ось-ось все встане на свої місця. Зневірившись розгадати таємницю, знесилений Річард переконував себе, що голос — плід запаленої, охопленої горем уяви, а насправді ніякого шепоту немає, але сподівався, знайшовши лозу, все ж отримати відповідь.
І ось він її знайшовв і не знав, що робити далі. Шепотіння перестало мучити його, затаїлося. Та ні ж, це ж не більше ніж плід уяви! Що за маячня — наділяти фантазії власним життям. Хіба цьому вчить його Зедд?
Річард підняв очі на високе дерево, яке задихалося в передсмертній агонії. Він знову повернувся думками до смертй батька. У будинку знаходилася лоза. А тепер лоза вбиває це дерево, і в цьому немає нічого доброго. І нехай батька вже не повернути, але він не дозволить відбутися ще одному вбивству. Міцно вхопившись за стебло, Річард потягнув його на себе і, сильно смикнувши, відірвав її від стовбура. І тоді лоза його вжалила. Один зі стручків вистрілив йому чимось в ліве зап'ястя. Річард здригнувся від болю і відсахнувся. З подивом оглянувши ранку, він виявив щось на зразок шипа, що встромився в руку. Це вирішило справу. Лоза — породження зла. Річард потягнувся за ножем, щоб витягти шип, але ножа на поясі не виявилося. Після першого здивування йому все стало ясно. Він вилаяв себе за те, що настільки піддався переживанням: збираючись до лісу, забув про таку необхідну річ, як ніж. Спробував витягнути шип нігтями. Однак той, немов живий, вп'явся ще глибше. Намагаючись підчепити шип, Річард натиснув нігтем великого пальця поперек ранки, але чим сильніше він надавлював, тим глибше заходив шип. А коли Річард спробував було розколупати ранку, з шлунку раптом піднялася противна хвиля нудоти, і від цього наміру довелося відмовитися. Шип пропав в крові, яка повільно сочилася з ранки.
Знову озирнувшись, Річард примітив оранжево-червоне листя маленького «нянькиного» деревця, зігнувся під вагою темно-синіх ягід. Під деревцем він знайшов те, що шукав — приховану біля коренів ом-траву. Відчувши полегшення, він обережно витягнув із землі ніжне стебло і легенько вичавив на ранку краплю клейкої прозорої рідини. При цьому він подумки подякував старому Зедду, який навчив його цій нехитрій премудрості. Ом-трава швидко загоює рани. М'які пухнасті лиски її завжди нагадували Річарду про Зедда. Омів сік притупив біль, але тривога не зникла: Річард як і раніше не міг видалити шип і відчував, як той все глибше занурюється в м'які тканини.
Присівши навпочіпки і викопавши руками невелику ямку, Річард посадив в неї ом-траву і підіткнув навколо стебла мох, щоб рослина могла знову прижитися.
Раптово всі лісові звуки разом замовкли, настала мертва тиша. Піднявши очі, Річард здригнувся: по землі, по кронах, по листю пронеслася чорна тінь. У височині пролунав пронизливий свист. Тінь була лякаюче величезною. Птахи зірвалися з гілок і, тривожно голосячи, розлетілися в усі сторони. Річард задер голову, виглядаючи джерело переполоху. На мить йому здалося, ніби він бачить щось дуже велике, велике і червоне. Але він не зміг як слід розгледіти. Пригадалися відгомони чуток і пересудів про поширення з-за кордону якоїсь грізної небезпеки. І тут же немов мороз пройшов по шкірі і пробрав Річарда до кісток.