П'ятнадцятирічний капітан - Ве?рн Жу?ль Ґабріе?ль (книги полностью бесплатно .TXT) 📗
Капітан Халл окинув зором палубу: на ній нікого не було.
Собака відбіг од борту й, посунувшись до розчиненого центрального люка, загавкав, повертаючи голову то до люка, то до людей.
— На борту, крім пса, певно, в ще хтось, — зауважив Дік Сенд.
— Схоже на те, — відповів капітан Халл.
Тепер шлюпка йшла попід поручнями напівзануреного лівого борту. Накотиться більша хвиля — і «Вальдек» одразу потоне.
З палуби брига геть-чисто все було зметене. Стирчали тільки оцупки грот-щогли та бізань-щогли, зломлених футів за два над п'яртнерсами 28. Певно, вони впали від удару, потягши за собою такелаж 29 і вітрила. Проте навколо «Вальдека» не було видно ніяких уламків, а це свідчило про те, що катастрофа сталася багато днів тому.
— Коли якісь нещасні й уціліли після зіткнення, — мовив капітан Халл, — то, мабуть, вони сконали від голоду й спраги — адже затоплений камбуз. Певно, на борту самі тільки трупи.
— Ні! — вигукнув Дік Сенд. — Ні! Собака б так не гавкав! Тут в хтось живий!
Він покликав собаку, й той, ізсунувшись у воду, повільно поплив до шлюпки — видно, вкрай охляв.
Собаку втягли в шлюпку. Він кинувся не до кусня хліба, який простяг йому Дік Сенд, а до відерця з водою.
— Бідолашний пес умирав від спраги! — вигукнув Дік Сенд.
Шукаючи зручного місця, щоб пристати до «Вальдека», шлюпка відійшла на кілька футів од корабля. Собака, мабуть, подумав, що його рятівники не хочуть підніматися на борт. Він схопив Діка Сенда за куртку, а потім знов жалібно загавкав.
Рухи та гавкіт собаки були так само зрозумілі, як і людська мова. Шлюпка підійшла до крамбола 30 в лівому борті, й матроси міцно пришвартували її. Капітан Халл з Діком Сендом зійшли на палубу й поповзом здерлися до люка, що зяяв між оцупками двох щогл. Собака не відставав од них.
Крізь люк вони спустилися в трюм.
В напівзатопленому трюмі «Вальдека» не було ніяких товарів. Бриг плив із баластом — піском, котрий пересипався на лівий борт і своєю вагою накренив корабель. Тож рятувати не було чого.
— Нема нікого! — мовив капітан Халл.
— Так, нікого! — відповів Дік Сенд.
Але собака, який залишився на палубі, гавкав, не вмовкаючи, й ніби намагався привернути увагу капітана.
— Вилазьмо, — сказав капітан Халл. Вони вибрались на палубу.
Собака підбіг до них, а потім поповз до юта, оглядаючись, ніби кличучи їх за собою.
Вони пішли слідом за ним.
Там, у кубрику, лежало п'ять тіл — очевидно, п'ять трупів.
При яскравому світлі, що лилося знадвору через розчинені двері, капітан Халл побачив: це негри.
Дік Сенд, переходячи від одного до другого, почув, що нещасні ще ніби дихають.
— Швидше везімо їх на «Пілігрим»! — мовив капітан Халл.
Покликали зі шлюпки двох матросів і з їх допомогою повиносили негрів з кубрика.
Це було нелегко, проте через дві хвилини всі п'ятеро потерпілих уже лежали в шлюпці. Жоден не приходив до тями. Однак кілька крапель ліків та по ковтку води, мабуть, могли повернути їх до життя.
«Пілігрим» лежав у дрейфі за півкабельтова, і шлюпка швидко пристала до нього.
З великої реї спустили гордень 31 і негрів по черзі підняли на палубу.
Потім підняли й собаку.
— Бідолахи! — вигукнула місіс Уелдон.
— Вони живі, місіс Уелдон! — мовив Дік Сенд. — Ми їх врятуємо! Неодмінно врятуємо!
— Що ж із ними все-таки сталося? — спитав кузен Бенедікт.
— Зачекаємо, поки вони зможуть говорити, — відказав капітан Халл, — тоді вони розкажуть свою історію. Але спершу їх треба напоїти водою, підливши туди трохи рому.
І, повернувши голову, він гукнув:
— Негору!
Почувши це ім'я, собака напружився, ніби роблячи стійку. Шерсть на ньому настовбурчилась, і він загарчав, вищиривши зуби.
— Негору! — знову гукнув капітан Халл. Собака знову напружився й люто загарчав. Негору врешті вийшов із камбуза.
![П'ятнадцятирічний капітан - i_004.jpg](https://goldenlib.ru/frontend/web/pic/2/0/7/1/8/3/207183/1401511335/i_004.jpg)
Тільки-но він ступив на палубу, як собака стрибнув на нього, намагаючись схопити його за горлянку.
Кок ударив собаку кочергою, якою озброївся, виходячи з камбуза. Матроси схопили собаку й стримали його.
— Ви знаєте цього пса? — спитав капітан Халл у кока.
— Я? — перепитав Негору. — Зроду його не бачив.
— Дуже дивно! — прошепотів Дік Сенд
Розділ IV
ПОРЯТОВАНІ З «ВАЛЬДЕКА»
Торгівля рабами все ще провадиться у великому масштабі по всій Екваторіальній Африці 32. Незважаючи на англійські й французькі військові кораблі, що крейсують у прибережних водах, судна з чорним товаром рік у рік відпливають од берегів Англії й Мозамбіку, беручи курс у різні кінці світу і, слід додати, світу цивілізованого.
Капітан Халл про це знав.
Хоч у ці широти й не запливали работорговці, однак могло бути, що врятовані негри належали до партії невільників, котрих «Вальдек» віз на продаж у якусь тихоокеанську колонію. Якщо так, то ці негри стали вільні, ступивши на борт «Пілігрима». І капітанові кортіло їм про це сказати.
Тим часом потерпілих із «Вальдека» оточили якнайбільшим піклуванням. Місіс Уелдон, котрій допомагали Нен і Дік Сенд, напоїла кожного свіжою холодною водою, якої ті не пили стільки днів. Вода та легка їжа повернули їм сили.
Найстаріший із негрів — йому було років шістдесят — невдовзі заговорив. Він відповідав на запитання по-англійському.
— Ваш корабель зіткнувся з іншим? — насамперед спитав капітан Халл.
— Еге ж, — відповів негр. — Десять днів тому темної ночі на нас наскочив якийсь корабель. Ми спали…
— А що сталося з командою «Вальдека»?
— Коли ми піднялися на палубу, там уже нікого не було.
— А може, команда перебралася на борт корабля, який ударив вас? — спитав капітан Халл.
— Слід сподіватися, що саме так і сталося…
— А хіба корабель після зіткнення не зупинився, щоб підібрати потерпілих?
— Ні.
— А він сам не затонув?
— Ні, він не затонув, — відповів старий негр, похитавши головою. — Ми бачили, як він втікав у темряві.
Його слова підтвердили всі потерпілі з «Вальдека». Хоч це і може здатися неймовірним, але трапляється, що деякі капітани, з вини котрих сталася катастрофа, втікають, не подавши допомоги своїм жертвам.
Коли візник зіб'є когось на. вулиці й утече, кинувши нещасного напризволяще, це заслуговує якнайсуворішого осуду. Однак потерпілому на вулиці неодмінно нададуть допомогу. А що сказати про тих, хто кидав потопаючих у відкритому морі? Вони ганьблять рід людський!
Капітан Халл знав чимало випадків такого нелюдського поводження. Він повторив місіс Уелдон, що такі факти, хоч би якими страхітливими вони здавалися, на жаль, трапляються нерідко.
Потім капітан знову заходився розпитувати потерпілого.
— Звідки йшов «Вальдек»?
— Із Мельбурна.
— То ви не раби?
— Ні! — відповів старий негр, випростуючись на весь зріст. — Ми зі штату Пенсільванія, громадяни вільної Америки.
— Друзі мої, — мовив капітан Халл, — знайте: на борту американського брига «Пілігрим» вашій свободі ніщо не загрожує.
І справді — ці п'ять негрів були зі штату Пенсільванія. Найстарішого з них продали в рабство й вивезли з Африки до Сполучених Штатів, коли йому минуло всього шість років. Він став вільним після скасування рабства в Америці. Що ж до його товаришів, багато молодших за нього, то вони були дітьми вже звільнених батьків, народилися вільними, і жоден білий не міг би заявити на них права власності. Вони навіть не знали того жаргону, яким говорили негри перед війною — до речі, війною проти рабства 33, — що в ньому дієслова не відмінювались і вживалися тільки в неозначеній формі. Отже, ці негри виїхали зі Сполучених Штатів вільними громадянами і поверталися вільними громадянами на батьківщину.
28
П'яртнерс — отвір у палубі, через який проходить нижній кінець щогли.
29
Такелаж — загальна назва всіх снастей на судні.
30
Крамбол — балка з двома-трьома блоками на зовнішньому кінці для підіймання якоря на корабель.
31
Гордень — трос, що проходить через одношківний блок; з його допомогою підіймаються вантажі або натягуються вітрила на судні.
32
Жюль Верн написав роман «П'ятнадцятирічний капітан» 1878 року.
33
Йдеться про громадянську війну в Північній Америці між північними та південними штатами (1861–1865). Закінчилася ця війна визволенням негрів.