Багаті і бідні - Чагровська Лариса (книги без регистрации бесплатно полностью .TXT) 📗
— І тоді я б не зустріла тебе. Уявляєш? — Славко з якимось невимовним жахом подивився Оленці в очі і міцно стиснув її долоню.
— Можна сказати, що твій син допоміг нам зустрітись.
— Можна, — вони засміялись.
— А що з приводу твоєї дружини? — Обережно запитала Оленка, не випускаючи Славка зі своїх обіймів.
— О-о-о, — Славко зовсім полегшено зітхнув, — я думав усе буде набагато складніше.
Оленка кинула на Славка запитальний погляд.
— Уявляєш, Андрій сам мені сказав, що розуміє чому ми розійшлись з його мамою. — Славко підвівся і збуджено розмахуючи руками продовжив говорити.
— Каже: «Я знаю, що мамі потрібні тільки гроші», — я аж злякався. Спершу злякався, а потім думаю, «Та він же вже дорослий. Має право все знати і розуміти».
— Мабуть, — Оленці було незручно мовчати, але Славко наче й не помітив, що вона намагається щось вставити.
— Уявляєш, він мені так сумно сказав: «Що, мовляв, є жінки, яким нічого не потрібно: ні любові, ні дітей, а лише гроші».
— Так, бувають такі, — Оленка пригадала, як вона сиділа у кафе з пані Кучеренко.
— І він розуміє що Валя, тобто його мама, належить до таких, хоча й любить її по-своєму. Вона ж таки його матір. Повір, йому дуже важко ці останні два роки.
— А звідки ти знаєш, що я не належу до таких?
Оленка дуже боялась, що Славко не зможе відповісти на це абсолютно провокаційне запитання.
— Звичайно, не належиш. — Він підійшов близько-близько. — Коли тобі були потрібні гроші, ти не шукала багатого чоловіка, а пішла працювати.
Оленка задумалась.
— Невже це такий показник.
— Ти горда, вільна і незалежна. Саме тому ти пішла зі школи.
— Так, деколи занадто горда, — наче сама до себе стиха промовила Оленка.
— Перестань. Ти поважаєш себе. Ти не хотіла продавати душу за гроші. Ти шукала вихід. І ти знайшла його.
Вона широко посміхнулась і знизала плечима.
— Ось така я.
— І я люблю тебе за це. А коли ти відмовилась на вечірці йти з…
Оленка зашарілась: «Не надто приємні спогади».
— Я не могла…
— У цьому вся ти. Ти б ні за що не пішла. Тепер я знаю це. А тоді… ти мене зачепила цим.
— Справді? — Оленчина тоненька брівка підстрибнула.
— Так. Я зрозумів, що ти не збираєшся продаватись. Я бачив, що ти, така тендітна і беззахисна, не думала про наслідки.
— Про наслідки???
— Я думаю більшість дівчат побоялись би за себе та свою кар’єру і наступили б на свою гідність.
— Ти знаєш, я більше за все боюсь своєї совісті та гідності.
Славко активно хитав головою.
— Я знаю, сонечко. Я знаю, що ти цінуєш людські стосунки понад усе. Я завжди шукав саме таку жінку. Саме таку, як ти. Саме тебе.
Оленка захотіла плакати. Вона не вірила своєму щастю. Ось перед нею її коханий чоловік говорить такі правильні й гарні речі. Усе, що вона коли-небудь очікувала почути від чоловіка.
— Я теж шукала саме тебе. Такого сильного і водночас такого чутливого. Ти вмієш кохати. Ти завжди знаєш, що сказати. Ти завжди говориш те, що мені потрібно почути.
— Уся справа у тобі. Це ти…
— Ні, ні… почекай…. — Оленка приклала Славкові до губ свій довгий тонкий палець. — Я хочу сказати. Ти поводишся так, наче хтось подарував тобі сценарій, який лежав у моєму серці під замком. Розумієш, це — як у кіно. Ти завжди робиш те, чого я очікую. Мені так добре з тобою. Я кохаю тебе. А якщо Андрій захоче, то я буду рада, коли він переїде до нас. Я, звичайно, ніколи не зможу замінити йому рідної матері, але присягаюся, що цього разу, зроблю все, щоб знайти з ним спільну мову.
— Вірю, що це буде неважко, — він прикрив її губи своїм поцілунком.
Оленка ніжилась у ласкавих обіймах сонечка і простирадл, а Славко, по-дитячому обійнявши подушку, спав. Оленка не роздивлялась його, вона просто лягла поближче і вдихала його запах. Теплий, ледь вловимий запах щастя.
— Не дивись на мене, — голосом з мультика прошепотів Славко, не підіймаючи повік.
— А я й не дивлюсь, — не заслужено звинувачена Оленка заперечила.
Несподівано напівсонний Славко схопився і майже прокричав:
— Слухай, у мене є для тебе сюрприз.
— Що за сюрприз?
Славко зник з кімнати, але за мить повернувся, тримаючи руки позаду себе, — закрий очі, — скомандував.
Оленка заплющила очі.
Славко наблизився і тихенько мовив, — а тепер відкривай.
Оленка розплющила очі і маленькі щілинки засвітились вогнем. Промінчики переливались у її палаючих чорних оченятах.
— Сюрприз… дуже важлива для мене річ… цінна… Це мій талісман.
Славко сів поруч з Оленкою і поклав собі на коліна кумедну рожеву скарбонку. Свинка весело посміхалась і здавалось підморгувала злегка витертим оком.
Оленка застигла. На неї дивилась та сама скарбонка, що її колись подарували однокурсники, та, що стала початком її нового життя.
— Цю свиню мені бабця подарувала… Тобто вона мені у спадок від неї залишилась…
— Цікаво, ти ніколи не розказував про свою бабусю… — Оленка вертіла у руках надуте рожеве тільце тваринки.
— Я тепер розказую… Вона мені її подарувала на десятиріччя… І я складав туди гроші.
— Невже?
Оленка посміхнулась і поцілувала Славка у кінчик носа.
Він трохи зніяковів, але продовжив свою захоплену розповідь.
— Так от. Хочеш вір, хочеш ні, але з тієї суми, яку я наскладав починався мій перший мільйон.
— Оленка зачаровано дивилась на Славка великими темними очима.
— Вона принесла мені удачу, дала поштовх. Тепер я хочу, щоб вона принесла удачу нам обом. І ще я б дуже хотів… Я хочу тебе попросити… Ти б не хотіла знову бути вчителем…
Оленці на очі навернулися сльози. «Вона так скучила за світом книжок і знань, світом, який, хоч і не надто забезпечує хлібом насущним, але так гріє душу», — так. Я буду безмежно вдячна тобі за цей ще один шанс.
Оленка обійняла Славка і вони ще довго цілувались на ранкових шовкових простирадлах.
![Багаті і бідні - i_001.jpg](https://goldenlib.ru/frontend/web/pic/2/0/4/1/1/8/204118/1399655302/i_001.jpg)