Велика, більша й найбільша - Брошкевич Ежи (читать книги бесплатно полностью без регистрации сокращений TXT) 📗
Голова звернувся до зали:
— Ставлю на голосування: хто за те, щоб визнати Землю Планетою Надії?
На величезному екрані тієї ж миті спалахнув звивистий, поцяцькований візерунок.
— Вісім тисяч! — підсумував професор Лалос. — Одностайно!
Голова підніс руку.
— Веги! — промовив він. — Надзвичайний З’їзд вегів оголошую закритим і закінчую його вітанням на честь Землі.
Зала спалахнула тисячами золотих вогнів, і тієї ж миті величезна баня безгучно розсунулася.
А за якісь півхвилини всі крісла з представниками знялися вгору, мов величезний рій, і помчали на всі чотири сторони веганського світу.
Горошок штурхнув Іку ліктем.
— Чула? У них тут теж і досі збори та засідання. Ніякого тобі прогресу.
— Цить… — накинулася на нього Іка, але цього разу нічого вже не допомогло: троє дорослих вегів і Онео почули, як “другий голос” Горошків вимовив ті слова, і всі зайшлися сміхом.
Голова так реготався, що зрештою на нього гикавка напала.
— Але ж, — сказав він, — але ж візьміть до уваги, що це перші збори за сто десять веганських років.
Горошок кивнув головою.
— Тоді це ще нічого, — погодився він…
А Іка вже звернулася до найсимпатичнішого, на її думку, професора Лалоса.
— Пробачте, — спитала вона, — як це виходить, що ми одне одного розуміємо?
Професор Лалос розвів руками.
— Боюся, моя люба, що ти не годна збагнути, — відповів він. — Ми називаємо це… автоматичним перекладачем. А діє він за принципом…
— Професоре, — урвала його поетка Меда. — Я сама знаю тільки те, що автоматичний перекладач перекладає автоматично. І мені цього досить. Мабуть, цього досить і для наших гостей. Правда? — звернулася вона до Горошка.
— Правда, — прошепотів Горошок, захоплено дивлячись в очі Меді.
Іка перехопила погляд і зиркнула скоса на Меду. Проте вона дуже люб’язно присіла.
— Хай буде так, — промовила Іка. — Правда, Онео?
Онео ще раз узяв її руку і притиснув до грудей.
— Я вас дуже люблю, — сказав він.
— Вас, а може й тебе, — прошепотів, звертаючись до себе, Горошок і несамохіть глянув на годинника.
А годинник йшов!
— О боже, Іко! — аж скрикнув Горошок. — Вже сьома!
— Ранку чи вечора? — перепитала вона машинально.
І раптом усвідомила, що то означає. Іка зблідла..
— Сьома? А… а о восьмій… — розпачливо промовила Іка.
Професор Лалос поклав їм руки на плечі.
— Не хвилюйтеся, — широко всміхнувся він. — Ви вийшли не лише зі сфери простору, але й зі сфери земного часу. На вечерю встигнете на восьму…
— Бо… тітка Педагогіка… — пробурмотіла Іка.
Поетка Меда засміялася. Буцімто хтось зіграв арпеджіо на флейті.
— Ой голуб’ята. У кожного своя тітка Педагогіка. У вас теж.
Голова трохи скривився. Професор спокійно вів далі:
— Нам залишилося ще пів веганської години на екскурсію на центральну Делу… А потім повертаєтеся додому. Згода?
— Згода! Згода! Згода! — з ентузіазмом закричали Іка й Горошок.
Уперше за час цієї пригоди вони були цілком одностайні.
Тоді професор. Лалос щось сказав у перстень з опаловим каменем, що був у нього на пальці.
Камінь був, певне, за мікрофон, бо за кілька секунд просто до зали, вилискуючи зеленим світлом, плавно спустився повітряний човен з шістьма зручними широкими кріслами й столиком, на якому Іка й Горошок побачили знайомі пляшки з рожевою рідиною і закриті посуди з овочами.
— Сідаймо, — сказав професор.
Сіли. А коли човен піднісся під зоряне темно-фіолетове небо, починаючи політ над центральною Делою, Іка й Горошок щасливо зітхнули і знову з цілковитою одностайністю заходилися біля пляшок з рожевою рідиною.
— Смачно? — засміялася Меда.
![Велика, більша й найбільша - doc2fb_image_0300001E.png](https://goldenlib.ru/frontend/web/pic/1/1/6/8/1/7/116817/1333263642/doc2fb_image_0300001E.png)
— Гм-м-м… — відповіли обоє.
Як же, однак, розповісти про екскурсію на центральну Делу? Тривала вона, як ми знаємо, всього пів веганської години. Що ж можна оглянути і відвідати за такий час? Зрештою, майже нічого.
Проте, якби захотілося докладніше розповісти про це “майже нічого”, треба б одразу ж писати зовсім нову книжку про зовсім нову пригоду. А тому спробуємо коротко.
Екскурсія як екскурсія.
Спершу протягом п’яти хвилин оглянули найбільшу самовдосконалювальну і самокеровану фабрику Сріблястих Куль, або позапросторових кораблів, призначених для зоряних експедицій.
Фабрика висіла в повітрі на величезній висоті, майже за атмосферою. До неї вела, одначе, штучна дорога з нормальним тиском і нормальною атмосферою. Дорогу оточували чудові клумби з літальних квітів.
Коли вони прибули туди, головний (і єдиний) контролер фабрики саме складав кольорову композицію центральної клумби.
— Я трохи маляр-аматор, — пояснив він, сором’язливо посміхаючись.
А з даху фабрики щодві секунди злітали Сріблясті Кулі, самостійно рухаючись до місця свого призначення.
Потім професор Лалос показав їм школу.
У ліжках міцно спали малі веганята.
— Як старанно сплять, — розчулилася Меда.
— Я… як зрозуміти це? — спитав Горошок, витріщивши очі.
— Все це дуже просто, — добросердо озвався професор Лалос. — Навчаються у нас під час сну. Подушки з різних предметів подають хвилі знань… і наші діти все засвоюють. Лише лінтюги прокидаються під час уроків.
— Ну, ну, професоре, — посварилася пальцем Меда, — мені математичні подушки були такі нудні, що я завжди прокидалася.
— Це й видно з ритміки деяких ваших віршів, — сухо озвався професор, але Меда вдала, що не розчула.
Наприкінці човен згорнувся, ніби чаша квітки, і вони опустилися на один підводний курорт.
На чудесному піщаному морському дні росли квіти, стояли будиночки, ніби казкові кольорові вулики. Був там і пляж. Мале штучне сонечко в кулі повітря опромінювало дивовижну й таємничу картину морського життя. Ніби все це поселення було у здоровенному дзвоні. Тільки стіни того дзвону зроблено просто з… повітря.
Щохвилини хтось із тих, хто смагнув під штучним сонцем, напинав підводну маску і переступав межу між повітрям і водою, щоб і собі трохи поплавати чи залюбки пополювати з фотоавтоматом на якогось цікавого підводного звіра.
— Може, трохи поплаваємо? — запитала Меда.
Але Горошок та Іка мовчали. Нема чого критися — вражень багато.
Вони трохи притомилися.
Замість них відповів Голова:
— Пора! — пригадав він. — У вас більше немає часу!
І вже аж тоді, коли човен виринув з цитриново-жовтих хвиль моря, до Горошка повернулася здатність говорити.
— Даруйте, — сказав він, — але я хотів би тут обміркувати… одну річ.
— Яку? — спитали одночасно Голова, Меда і професор Лалос.
— Ви що тут уже зовсім не працюєте?
Всі троє, і навіть Онео (він сидів мовчки поруч Іки), розреготалися.
Відповів професор.
— Ми працюємо, — пояснив він серйозно. — Всі працюємо. Але ніхто з нас не робить того, що можна зробити механічно, тобто з допомогою машин. Ми висуваємо і здійснюємо тільки нові ідеї… Зовсім нові.
— І ви всі це вмієте? — здивувався Горошок.
— У кожного по-своєму, — відповів професор. — Одні клопочуться дрібничками… інші — справами, що стосуються цілих світів.
Горошок опустив голову.
— Так, — зітхнув він. — Що ж ми таке проти вас?
Тут Меда обняла його.
— Думай про що-небудь інше, — промовила вона.
— А можна знати, про що саме? — гостро спитала Іка.
— Про те, — відповіла Меда, і її золоті очі заблищали привабливіше за найпрекрасніші зірки, — про те, якими ви станете!
Саме тієї миті човен на повітряній хвилі підплив до знайомої вже нам Сріблястої Кулі.
Голова підвівся. Всі споважніли. Настав час прощання.
Горошок і Іка зблідли. Довелося швидко ковтнути слину і кілька разів глибоко зітхнути, бодай щоб не заревти. Зрештою, і Меда, і Онео також на якусь мить замружилися, голос Голови помітно затремтів.
— Ми розлучаємося з вами, земляни, — сказав він. — Щасти вам!