Дівчинка з Землі - Булычев Кир (читать книги бесплатно .txt) 📗
— Що добре?
— Що вони не в полі.
— Чому?
— Я злякалась, що я їх бачила.
— Як так?!
— Та ніяк, я пожартувала…
Я схопився із стільця. Взагалі-то Аліса велика вигадниця…
— Я не ходила в ліс, тату. Слово честі, не ходила. Я була на галявці. Отже, я не їх бачила.
— Алісо, викладай усе, що знаєш. І нічого від себе не доточуй. Ти бачила в лісі дивних… людей?
— Слово честі, я не була в лісі.
— Ну добре, на галяві.
— Я нічого лихого не зробила. І вони зовсім не дивні.
— Та скажи ти по-людському: де і кого ти бачила? Не муч мене і все людство в моїй особі!
— А ти людство?..
— Послухай, Алісо…
— Ну гаразд. Вони тут. Вони прийшли зі мною.
Я мимоволі огледівся. Тераса була порожня. І якщо не рахувати гудючого джмеля, нікого, крім нас з Алісою, на ній не було.
— Та ні, ти не там дивишся. — Аліса зітхнула, підійшла до мене ближче і сказала: — Я їх хотіла залишити собі. Я ж не знала, що люд ство їх шукає.
І вона простягла мені кошик із суницями. Вона піднесла мені кошик аж до очей, і я, сам собі не вірячи, чітко розгледів дві фігурки у скафандрах. Вони були вимащені суничним соком і сиділи, осідлавши удвох одну ягоду.
— Я їм не робила боляче, — сказала Аліса винуватим голосом. — Я думала, що вони гномики з казки.
Та я вже не слухав її. Ніжно притискаючи кошик до серця, я мчав до відеофона і думав, що трава для них мала здатися високим лісом. Так відбулася перша зустріч із лабуцільцями.
СВОЯ ЛЮДИНА В МИНУЛОМУ
Випробування машини часу проводилося в Малому залі Будинку вчених. Я зайшов по Алісу в дитячий садок, а там збагнув, що, коли поведу її додому, спізнюся на випробування. Тому я взяв з Аліси клятву, що вона поводитиметься гідно, і ми пішли в Будинок учених.
Представник Інституту часу, дуже високий і дуже лисий чоловік, стояв перед машиною часу і пояснював науковій громадськості, як вона збудована. Наукова громадськість уважно слухала його.
![Дівчинка з Землі - doc2fb_image_03000007.png](https://goldenlib.ru/frontend/web/pic/1/1/7/1/4/6/117146/1333265775/doc2fb_image_03000007.png)
— Перший дослід, як ви всі знаєте, був невдалий, — говорив він. — Послане нами кошеня попало в початок двадцятого століття і вибухнуло в районі річки Тунгуски, що започаткувало легенду про Тунгуський метеорит. Відтоді ми не знали великих невдач. Правда, в силу певних закономірностей, з якими охочі можуть ознайомитися в брошурі нашого інституту, поки що ми можемо посилати людей і пред мети тільки в сімдесяті роки двадцятого століття. Треба сказати, що дехто з наших співробітників побував там, звичайно цілком таємно, і щасливо повернувся назад. Сама процедура переміщення в часі по рівняно нескладна, хоч за нею криється багаторічна праця сотень людей. Досить надіти на себе хронокінний пояс… Я хотів би, щоб до мене піднявся доброволець із залу, і я покажу на ньому порядок під готовки мандрівника в часі…
Запало незручне мовчання. Ніхто не зважувався першим вийти на сцену. І тут, певна річ, на сцені з’явилася Аліса, яка тільки п’ять хвилин тому поклялася поводитись гідно.
— Алісо, — крикнув я, — негайно вернися!
— Не хвилюйтеся, — сказав представник інституту, — з дитиною нічого не трапиться.
— Зі мною нічого не трапиться, тату! — весело мовила Аліса.
У залі засміялись і почали оглядатися, шукаючи очима суворого батька.
Я вдав, що зовсім ні при чому.
Представник інституту надів на Алісу пояс, прикріпив до скронь щось схоже на навушники.
— От і все, — сказав він. — Тепер людина готова до подорожі в часі. Варто їй зайти до кабіни, як вона опиниться в тисяча дев’ятсот сімдесят п’ятому році.
“Що він говорить! — майнула у мене в мозку панічна думка. — Адже Аліса негайно скористається цією можливістю!” Та було пізно.
— Куди ти, дівчинко? Зупинися! — крикнув представник інсти туту.
Аліса вже зайшла в кабіну, і на очах у всього залу її не стало. Зал хором охнув.
Зблідлий представник інституту розмахував руками, намагаючись угамувати галас. І, бачачи, що я біжу до нього по проходу, заговорив, схилившись аж до мікрофона, щоб було дужче чути:
— З дитиною нічого не трапиться. Через три хвилини вона опи ниться знову в цьому залі. Я даю слово, що апаратура цілком надійна і випробувана! Не хвилюйтеся!
Йому було добре говорити. А я стояв на сцені й думав про долю кошеняти, яке перетворилося на Тунгуський метеорит. Я і вірив і не вірив лекторові. Самі поміркуйте — знати, що ваша дитина знаходиться зараз у майже столітньому минулому… А раптом вона там утече від машини? І заблудиться?
— А чи не можна мені податися за нею? — спитав я.
— Ні. Через хвилину… Та ви не турбуйтеся, там її зустріне наш чоловік.
— То там ваш співробітник?
— Та ні, не співробітник. Просто ми знайшли чоловіка, який чудово зрозумів наші проблеми, і друга кабіна стоїть у нього на квартирі. Він живе там, у двадцятому столітті, але в силу свого фаху іноді буває в майбутньому.
Цієї миті в кабіні показалась Аліса. Вона вийшла на сцену з виглядом людини, яка прекрасно виконала свій обов’язок. Під пахвою вона тримала товсту старовинну книжку.
— От бачте… — сказав представник інституту.
Зал дружно зааплодував.
— Дівчинко, розкажи, що ти бачила? — спитав лектор, не даючи мені навіть підійти до Аліси.
— Там дуже цікаво, — відповіла вона. — Бах! — і я в іншій кімнаті. Там сидить за столом дядя і пише щось. Він у мене спитав: “Ти, дівчинко, з двадцять першого століття?” Я кажу, що напевно, тільки я наше століття не лічила, бо ще погано лічу, я ходжу в дитячий садок, у середню групу. Дядя сказав, що дуже приємно і що мені доведеться повернутися назад. “Хочеш подивитися, яка була Москва, коли твого дідуся ще не було?” Я кажу, що хочу. І він мені показав. Вельми чудове і невисоке місто. Потім я спитала, як його звати, а він сказав, що Аркадій, і він письменник, і пише фантастичні книжки про майбутнє. Він, виявляється, не все вигадує, бо до нього інколи приходять люди з нашого часу і все розповідають. Тільки він не може про це розповісти нікому, бо це страшенна таємниця. Він мені подарував свою книжку… А потім я вернулась.
Зал зустрів Алісину розповідь бурхливими оплесками.
А далі з місця підвівся шанований академік і сказав:
— Дівчинко, ви тримаєте в руках унікальну книжку — перше видання фантастичного роману “Плями на Марсі”. Чи не могли б ви подарувати мені цієї книжки? Ви все одно ще не вмієте читати.
— Ні, — відповіла Аліса. — Я скоро навчуся і сама прочитаю…
![Дівчинка з Землі - doc2fb_image_03000008.png](https://goldenlib.ru/frontend/web/pic/1/1/7/1/4/6/117146/1333265775/doc2fb_image_03000008.png)
![Дівчинка з Землі - doc2fb_image_03000009.png](https://goldenlib.ru/frontend/web/pic/1/1/7/1/4/6/117146/1333265775/doc2fb_image_03000009.png)
ПОДОРОЖ АЛІСИ
Фантастична повість