Сутінки - Майер Стефани Морган (книги бесплатно без .TXT) 📗
— Скидається на декорації для фільму жахів, — тихо загиготіла я.
— Що ж, — прошепотів Едвард, коли ми повільно наближалися до столика, де продавали квитки; він ніс на собі більшу частину моєї ваги, але мені доводилося тягти ногу і, хитаючись, рухати її вперед, — вампірів тут більш ніж достатньо.
Я поглянула на паркет. У центрі сформувалося широке коло, на якому граційно танцювали дві пари. Решта танцюристів притискалися до стін, подалі від них — кому хочеться, щоб його порівнювали з такою величчю. Еммет і Джаспер мали бездоганний і грізний вигляд у класичних смокінгах. Аліса була просто неймовірна у чорній атласній сукні з геометричними вирізами, що оголювали чималі трикутники сніжно-білої шкіри. А Розалія була… Розалія. На неї дивишся — й не віриш очам. Яскраво-червона сукня з гострим викотом, що спускався мало не до талії, залишала спину відкритою, до литок йшла в обтяжку, далі розліталася широким шлейфом з оборками. Мені стало шкода всіх дівчат у залі, включаючи себе.
— Хочеш, щоб я замкнула двері й ви могли спокійно порізати нічого не підозрюючих підлітків? — змовницьки прошепотіла я.
— Яку роль у сценарії ти відвела собі? — пильно поглянув він.
— Ой, ну зрозуміло, я з вампірами. Едвард неохоче всміхнувся.
— Що завгодно, лише не танцювати.
— Що завгодно.
Він купив квитки і розвернув мене у напрямку паркету. Я мимоволі сперлася на його руку й повільно потягнула ногу.
Врешті-решт він виволік мене на середину, де елегантно кружляли у танці, ніби не чуючи музики, його родичі, наче перенесені з допомогою чарівної палички з іншого часу. Я перелякано витріщилася на них.
— Едварде, — у горлі пересохло, я спромоглася хіба що на шепіт. — Я чесно не вмію танцювати!
Я відчувала, як у грудях нуртує паніка.
— Не хвилюйся, дурненька! — прошепотів він у відповідь. — Я вмію.
Він поклав мої руки так, щоб вони обняли його за шию, й підхопив мене, поставивши мої лапки на свої ступні. Й от ми також кружляємо.
— Я почуваюсь як п’ятирічна дівчинка, — засміялась я після кількох хвилин невимушеного вальсування, що не потребувало від мене жодних зусиль.
— На вигляд не скажеш, — прошепотів він, на мить притягуючи мене ближче, так що мої ноги зависли над підлогою.
Під час провороту я зустрілася поглядом з Алісою, вона підбадьорливо всміхнулася мені — я відповіла тим же. Самій дивно усвідомлювати, що я насправді насолоджуюся моментом… трішечки.
— Гаразд, це й наполовину не так погано, — визнала я.
Та Едвард пильно дивився у бік дверей, обличчя було розгніване.
— Що таке? — вголос поцікавилась я. Прослідкувала за його поглядом — важко було зосередитися через те, що ми оберталися, та нарешті я зрозуміла, що його стурбувало. Джейкоб Блек, не в смокінгу, звісно, але у білій сорочці на довгий рукав та в краватці, волосся охайно зачесане у звичний хвостик ззаду, прямував через паркет до нас.
Коли минув перший шок, я не могла не поспівчувати Джейкобу. Безперечно, він почувався ніяково — болісно ніяково. Наші очі зустрілися, на його обличчі з’явився перепрошуючий вираз.
Едвард тихо загарчав.
— Поводься добре! — прошипіла я. Він заговорив колючим голосом.
— Він хоче поспілкуватися з тобою.
Тут Джейкоб дістався до нас, зблизька збентеження та бажання перепросити були ще помітніші.
— Привіт, Белло, я знав, що ти тут.
Судячи з голосу, Джейкоб сподівався на абсолютно протилежний розвиток подій. Та посміхався він як завжди приязно.
— Привіт, Джейкобе! — всміхнулась я у відповідь. — Ти щось хотів?
— Я вам не заважаю? — нерішуче запитав він, вперше поглянувши на Едварда. Я приголомшено помітила, що йому не довелося підводити очей. З часу першої зустрічі він виріс сантиметрів на п’ятнадцять.
Обличчя Едварда було незворушне, вираз відсутній. Замість відповіді він обережно поставив мене на підлогу й зробив крок назад.
— Дякую, — по-дружньому сказав Джейкоб. Едвард кивнув, пильно поглянув на мене, розвернувся і залишив нас.
Джейкоб поклав руки мені на талію, я потягнулася й обняла його за плечі.
— Ого, Джейку, який у тебе зараз зріст? Я його потішила.
— Метр дев’яносто.
Ми не танцювали — з моєю ногою це було неможливо. Натомість ми незграбно колихалися з боку на бік, не відриваючись від паркету. Якраз для нас; внаслідок нещодавнього різкого стрибка в зрості Джейкоб здавався довготелесим і вайлуватим; мабуть, зараз він не кращий танцюрист, ніж я.
— Отже, що привело тебе сюди сьогодні? — нещиро поцікавилась я. Враховуючи Едвардову реакцію, неважко було здогадатися причину.
— А ти повіриш, коли я скажу, що тато дав мені двадцять баксів, щоб я пішов на твій учнівський бал? — трохи присоромлено визнав він.
— Так, повірю, — пробурмотіла я. — Що ж, принаймні сподіваюся, ти добре проводиш час. Вподобав когось? — підкусила я, киваючи в бік групки дівчат, що вишикувалися попід стіною, як пастельні цукерочки.
— Так, — зітхнув він. — Та вона зайнята. Він опустив очі, щоб на коротку мить зустрітися з моїм цікавим поглядом — ми відразу відвернулася, обоє збентежені.
— До речі, ти сьогодні дуже гарненька, — сором’язливо додав Джейкоб.
— М-м-м, дякую. То чому Біллі заплатив тобі, щоб ти прийшов сюди? — швидко запитала я, хоча відповідь — не таємниця для мене.
Здається, Джейкоб не те щоб був вдячний за зміну теми розмови; він поглянув убік, знову зніяковівши.
— Він сказав, це «безпечне» місце, щоб з тобою поговорити. Присягаюся, у старого їде дах.
Я без особливого ентузіазму приєдналася до його сміху.
— В будь-якому разі він сказав, що коли я дещо тобі передам, він дістане потрібний мені головний гальмівний циліндр, — зізнався Джейкоб, сором’язливо всміхаючись.
— То розкажи мені. Я хочу, щоб ти закінчив машину, — вишкірилась я у відповідь. Принаймні Джейкоб ні на йоту не вірить батькові. Це трохи полегшувало ситуацію. Біля стіни Едвард спостерігав за моїм обличчям, на його лиці був відсутній будь-який вираз. Я помітила, як старшокласниця у рожевій сукні пильно дивиться на нього, вочевидь плекаючи нескромні надії, та він, схоже, її не бачить.
Джейкоб відвів погляд. Йому було соромно.
— Тільки не сердься, добре?
— Хай там що, я не гніватимусь на тебе, Джейкобе, — запевнила я. — І навіть на Біллі не сердитимусь. Просто кажи, що маєш.
— Ну, Белло, це така дурня, вибач мені… він хоче, щоб ти покинула свого хлопця. Він просив сказати тобі «будь ласка», — роздратовано похитав він головою.
— Старі забобони, так?
— Еге. Він… ледве не сказився, коли ти постраждала у Феніксі. Він не повірив… — зніяковіло затнувся Джейкоб.
Я примружила очі.
— Я впала.
— Я знаю, — швидко відповів Джейкоб.
— Він гадає, що Едвард причетний до того, що трапилося зі мною.
Це було не запитання, всупереч власній обіцянці я розлютилася.
Джейкоб не насмілився подивитися мені у вічі. Ми навіть забили на те, щоб хитатися під музику, хоча його руки лежали на моїй талії, а мої — на його шиї.
— Послухай, Джейкобе, я знаю, що Біллі навряд чи повірить, але просто щоб ти знав, — щирість мого голосу змусила його поглянути на мене, — Едвард насправді врятував мені життя. Якби не Едвард та його батько, я б загинула.
— Я знаю, — виголосив він: здається, моя палка тирада дійсно на нього вплинула.
Можливо, йому вдасться переконати Біллі хоча б у цьому.
— Гей, мені шкода, що тобі довелося прийти сюди з такою місією, Джейкобе, — вибачилась я. — В будь-якому разі ти отримаєш запчастини, правильно?
— Так, — промимрив він, досі почуваючись не в своїй тарілці… засмучено.
— Ще щось? — недовірливо перепитала я.
— Забудь, — пробурчав він. — Влаштуюся на роботу й сам зберу гроші.
Я витріщалася на нього, аж поки він не поглянув на мене.
— Джейкобе, просто викладай усе як є.
— Дурниці.
— Мені байдуже. Розказуй, — наполягла я.
— Добре, але… Боже, це звучить божевільно, — похитав він головою. — Батько велів сказати тобі, ні, попередити тебе, що (це його множина, я не про себе говорю), — забрав він руку з моєї талії і зробив у повітрі маленький вказівний жест, — «Ми за тобою наглядатимемо», — він уважно стежив за моєю реакцією.