Хмари - Нечуй-Левицький Іван Семенович (онлайн книга без TXT) 📗
![Хмари - Нечуй-Левицький Іван Семенович (онлайн книга без TXT) 📗](/uploads/posts/books/51183/51183.jpg)
Жалоба
Напишите нам, и мы в срочном порядке примем меры.
Хмари - Нечуй-Левицький Іван Семенович (онлайн книга без TXT) 📗 краткое содержание
Хмари читать онлайн бесплатно
Одного літнього гарячого дня, в місяці липці 183... року, з города Тули вийшла купка хлопців, убраних по-дорожньому. На молодих паничах були сіртуки з темної парусини з чорними роговими ґудзиками, суконні широкі й круглі картузи. Кожний мав за плечима торбу з одежею, книжками й харчами; кожний держав у руці палицю. Паничі були високі на зріст, кремезні, широкоплечі й русяві, їх рум'яні, повні щоки були здорові якось по-сільській; жилавими руками, кремезними плечима й шиями вони скидались на великоруських робітників або крамарів-коробейників. Між ними один був вищий од усіх цілою головою: то був їх поводатар, Степан Воздвиженський. Це були тульські семінаристи. Вони йшли до Києва. Деякі були послані на скарбові гроші в Київську духовну академію, [1] деякі були прості семінаристи, що, скінчивши курс, йшли до Києва на прощу.
Широкий і вольний був їм шлях на Україну. Літня спека застелила його на долоню курявою. Сонце пекло з гарячого неба. Курява посіла на семінаристів, обліпила їм лиця так, що вони не впізнавали один одного. Піт котився з їх потьоками і, помочивши чорну куряву, пописав їх лиця довгими смужками.
Кандидатам до академії були видані скарбові гроші на поштові коні до самого Києва. Одначе вони не поїхали за ті гроші, а пішли пішки і гроші постановили пропити дорогою, ще й товаришів-богомольців напоїти. Стаючи коло корчом на спочинок, вони гуляли й пили й товаришів поїли. Останні поштові гроші вони пропили в Броварах, недалечке од Києва, хрестячись і молячись до синіх святих київських гір, на котрих біліли церкви й дзвіниці, блищали проти сонця золоті хрести й бані церков. Хоч далека, зате ж весела була їм дорога до Києва! Забачивши святий Київ, вони зареклися більше пити, щоб вступити по-християнській до святого міста.
З чорного чернігівського бору вони вийшли на низький берег Дніпра. Перед ними за Дніпром з'явилась чарівнича, невимовне чудова панорама Києва. На високих горах скрізь стояли церкви, дзвіниці, неначе свічі палали проти ясного сонця золотими верхами. Саме проти їх стояла лавра, [2] обведена білими високими мурованими стінами та будинками, й лисніла золотими верхами й хрестами, наче букет золотих квіток. Коло лаври ховались у долинах між горами пещери з своїми церквами, між хмарами садків та винограду. А там далі, на північ, на високому шпилі стояла церква св. Андрея, [3] вирізуючись всіма лініями на синьому небі: коло неї Михайлівське, Софія, Десятинна [4] ... Поділ, [5] вганяючись рогом в Дніпро, неначе плавав на синій, прозорій воді з своїми церквами й будинками. Всі гори були ніби зумисне заквітчані зеленими садками й букетами золотоверхих церков, їх заквітчала давня невмираюча українська історія, неначе рукою якогось великого артиста...
Стоять київські гори непорушне, заглядають в синій Дніпро, як і споконвіку, несуть на собі пам'ятку про минувшість для того, хто схоче її розуміть, і ждуть не діждуться, поки знов вернеться до їх слава старого великого Києва, поки знов заквітчають їх потомки давніх батьків свіжими квітками історії...
Тульські семінаристи стріли велику силу прочан, що йшли з далекого краю до Києва. Всі богомольці, побачивши Київ, попадали навколішки, хрестились, молились і били поклони.
Тульські семінаристи пішли прямо на гору до лаври. Умившись і трохи прибравшись, вони пішли на поклін до митрополита, свого земляка. Митрополит вийшов до них, і вони всі впали йому в ноги й поцілували його в руку.
- З якої губернії? Якого повіту? З якого села? - розпитував митрополит кожного. - Чи всі ви підете в академію?
Молоді люди давали одповідь. Дехто обзивався, що поступає в академію, дехто просив у митрополита парафії на Україні.
- Розділіться! - промовив митрополит. - Хто йде в академію - ставай по правий бік, хто в попи - ставай наліво.
По такій команді хлопці розділились і стали одесную й ошую свого пастиря.
- Добре, - промовив митрополит, - дам вам парафії й поженю вас на сиротах, за котрими я зоставив парафії. Тільки тут не Тула! Треба вам прибратися добре, йдучи на сватання. А то, бач, що намотав ти собі на шию! - промовив він, витягаючи кінець здорової червоної хустки, котрою була оповита шия одного хчопця.
- Та глядіть, не мажте чобіт дьогтем, не мажте голови смердючою оливою, як будете свататись, бо за вас тутешні попівни ще й не підуть. Тут попаді дуже зубаті. Дарма, що я митрополит, а як налаяв колись одного попа, а він, дурний, взяв і заслаб з переляку, то попадя трохи очей мені не видерла, трохи ряси на мені не порвала! Ледве одчепилась!
- А ви в академію? - промовив митрополит до правої сторони. - Боже благослови, боже благослови! А ти де такий здоровий виріс? Чи не в муромських лісах? - спитав митрополит одного кандидата до академії, котрий виганявся головою й плечима над усіма хлопцями.
- Ні, ваше високопреосвященство! Я виріс недалеко од Тули, - одказав студент.
- Ох, який же ти здоровий, як ведмідь! Які в тебе ручиська, ножиська, плечища? Аж страшно дивитись! Мабуть, басом співаєш?
- Басом, ваше високопреосвященство, - гукнув студент і справді страшним басом.
Митрополит почав його оглядати з усіх боків. Студенти розступились, і великий, як обеліск, студент стояв між двома рядами прямо проти митрополита.
- Як же твоє прізвище?
- Степан Воздвиженський, ваше високопреосвященство, - знов загримів він, аж луна пішла по великих покоях митрополита.
- Бравий хлопець! Зовсім богатир Ілля Муромець! Ідіть же до другої кімнати; там вас нагодують і напоять. На гостиниці вам дадуть квартири, хто хоче парафії. А вам дорога лежить на Поділ до академії. Бажаю вам усім бути митрополитами!
Хлопці поклонилися в пояс, поцілували в руку й вийшли з зали, скидаючи її скоса очима. І вони всі захотіли бути київськими митрополитами, дивлячись на розкішні покої митрополита, де стояли великі крісла, криті малиновим оксамитом, з золотими спинками, з парчевими китицями, де лежали килими на кілька сажнів, заткані чудовими квітками й китицями.
Пообідавши всмак у митрополита, студенти розійшлися на два боки. Одна часть пішла до лаврської гостиниці і жила там, доки митрополит не роздав їм парафій на Україні на продиво українським мужикам, котрі пороззявляли рота, дивлячись на таких чудних кацапських попів.
Друга половина пішла на Поділ до академії. Там молоді студенти здали екзамен, і їх прийняли в академію на скарбовий кошт.
Туляки встріли в академії студентів з усієї Росії. Великоруський синод [6] ще попереду, ніж уряд, спостеріг ідею русифікації, і для того він велів в академіях мішати українців з руськими студентами. Тим-то в Київську академію пруть семінаристів з Костроми, Архангельська, з Волги й Сибіру, мішаючи їх з киянами, полтавцями, одесцями й іншими і посилаючи українських семінаристів до Москви й Петербурга, котрі, одначе, не мають охоти туди їхати.
По розкішних алеях Братського монастиря, [7] густо обсаджених усяким деревом, гуляли студенти з усіх кінців широкого Російського царства. Тут можна було побачить типи півночі з жовто-русявим волоссям на голові; можна було побачить широкі шиї й сірі очі великорусів, рум'яні лиця українців, навіть орлині очі й носи грузинів, греків, сербів і болгар, що приїжджають вчиться до Києва. Після екзаменів усі студенти були веселі, всі весело розмовляли, знайомились, жартували. Довгі й густі алеї в монастирі аж гули од голосної розмови. Студенти з України й Білорусії були цивілізованіші, делікатніші. Вони стояли далеко вище од інших, навіть розвиттям розуму, і виглядали паничиками й європейцями між грубими великорусами. Всі студенти говорили московським язиком, і рідко траплялося почути співучу, м'яку розмову українську. Серед самого монастиря стояла велика гарна Богоявленська церква. На полуденній стіні церкви була залізна дошка з написом над могилою гетьмана Конашевича-Сагайдачного. [8] Самий монастир з академією стояв на Мазепиному дворі. І, невважаючи на те, в академії Петра Могили, [9] св. Димитрія Туптала [10] й інших не було й духу, й сліду тих давніх діячів України, тих Сагайдачних, Могил... В Братськім монастирі, в давній славній академії панував чужий великоруський дух, чужа наука, чужий язик, навіть чужі люди... Все давнє українське лежало десь глибоко під землею, рядом з могилою Сагайдачного, а над землею роєм вилися попід деревом чужі люди з чужої далекої сторони, з чужою мовою, з чужим духом, нагнані бог зна звідкіль, щоб загнати ще глибше в землю нашу старовину і новину і поховати її навіки.
1
- Мається на увазі Києво-Могилянська академія, перша вища школа і визначний культурно-освітній центр на Україні. Створена в результаті об'єднання Київської братської школи з лаврською школою Петра Могили в 1632 p.; осередок боротьби з національним і соціальним гнобленням українського народу польською шляхтою, а також із примусовим насадженням на Україні католицизму та уніатства. В Київській академії навчалась молодь усіх станів, але переважно там учились діти козацької старшини, шляхтичів, духовенства, заможних міщан.
2
- Л а в р а. - Мається на увазі Києво-Печерська лавра, давній (з 1051 p.) руський монастир, з 1598 p. - лавра. Одним із його засновників був Антоній Печорський. Києво-Печерська лавра відіграла значну роль у розвитку давньоруської та української культури. З 1926 p. Києво-Печерську лавру оголошено державним заповідником-музеєм.
3
- Ц е р к в а с в я т о г о А н д р е я - йдеться про визначну пам'ятку архітектури Андріївську церкву в Києві. Збудував у 1747 - 1753 pp. архітектор І. Ф. Мічурін у стилі барокко за проектом В. В. Растреллі.
4
- Д е с я т и н н а ц е р к в а - перша кам'яна церква Давньої Русі в Києві. Збудована у 989 - 996 pp., за часів князювання Володимира Святославича, руськими і візантійськими майстрами. Зруйнована у 1240 p. ордами хана Батня. У XVII - XIX ст. у Києві споруджувалися церкви під тією ж назвою (не збереглися).
5
- П о д і л - один із найдавніших районів Києва, розташований у прибережній низовині між гирлом р. Почайни і схилами гір Старокиївської, Замкової, Хорівиці і Щекавиці.
6
- Йдеться про найвищий орган управління Руською православною церквою, який був створений 1721 р. Петром І на зміну патріаршеству і підпорядкований світській владі.
7
- йдеться про Києво-Братський монастир, заснований 1616 р. Містився між теперішньою Червоною площею, вулицею Г. Сковороди, Іллінською та Волоською вулицями.
8
- Сагайдачний Петро Кононович (р. н. невід. - 1622), гетьман українського реєстрового козацтва. Під командуванням Сагайдачного козаки здійснили успішні походи проти султанської Туреччини і Кримського ханства, зокрема у 1607, 1608, 1614, 1615, 1616 і 1620 pp. Піклувався про розвиток української культури, вступив з усім Запорізьким Військом до Київського братства. Помер від рани, яку дістав у битві під Хотином. Своє майно заповів Київському і Львівському братствам. Похований у Киево-Братському монастирі.
9
- М о г и л а П е т р о С и м е о н о в и ч (1596 - 1647) - церковний і освітній діяч України першої половини XVII ст., письменник, митрополит Київський і Галицький (з 1632 р.). В 1631 р. відкрив у Києві лаврську школу, сприяв письменникам, художникам, дбав про поширення книгодрукування.
10
- Т у п т а л о Д а н и л о С а в и ч (Димитрій Ростовський; 1651 - 1709) - український та російський письменник, церковний та культурний діяч. Підтримував реформи Петра І, відкривав школи. Його діяльність сприяла розширенню російсько-українських культурних взаємин.