Курка - Турянський Осип Васильевич (читать книги онлайн бесплатно полностью без сокращений TXT) 📗
![Курка - Турянський Осип Васильевич (читать книги онлайн бесплатно полностью без сокращений TXT) 📗](/uploads/posts/books/no-cover.jpg)
Жалоба
Напишите нам, и мы в срочном порядке примем меры.
Курка - Турянський Осип Васильевич (читать книги онлайн бесплатно полностью без сокращений TXT) 📗 краткое содержание
Курка читать онлайн бесплатно
Осип Турянський
КУРКА
(З українського життя на Волині)
Іван доклепував косу, як прийшов до нього сусід Михайло і, побалакавши коротко про погоду та косовицю, сказав:
— Куме, памбі дав мені клопіт.
— Ов, так скоро! А хлопець чи дівчина? — питав Іван.
Михайло махнув рукою. Чи се не все одно? Клопіт, та й годі.
— Правду кажете. Нині хлоп сам не має що їсти, а тут діти йому, як миші, множаться.
— От бачите, треба дитину охрестити, а у мене нема курки для попа. Не схоче охрестити, як курки не дістане.
В сій хвилі надійшла Іванова жінка і, дізнавшись про сусідів клопіт, сказала:
— Я вам позичу курки, але по правді сказати, мої кури ще дуже молоді і щойно десь тими днями почнуть нестися, то бачите, мені не жаль курки, але її яєць.
— Та що тобі, стара, жалувати курки? — обіцявся Іван.
— Таж я кажу, мені тілько яєць жаль, а курки ні.
— Воно так є,— поясняв Михайло,— як не буде курки, то й не буде яєць. Але я не прийшов до вас за куркою. Знаєте, Іване, я міркую, чи не обійшлося б то якось без курки. Я бодай би заплатив попові пізніше, бо тепер грошей біг має.
— Хіба ви не знаєте нашого попа? — казав Іван.— Курка йому мусить бути. Але чекайте, як піп схоче конечно, то я йому курку дам. Та буду мусив насамперед з ним побалакати.
Михайло засміявся:
— О, вже то з нашим попом ніхто так не уміє розмовлятися, як ви. Але, розуміється, будете кумом дитині.
* * *
Куми чекали з дитиною в сінях парохії на панотця. Піп побачив їх ще на дорозі крізь вікно, але велів їм умисне довше ждати на себе, бо як би се виглядало, якби піп з хлопами панькався! Іван стояв напереді. По якімсь часі відчинив піп двері і закликав голосом, в якім пробивалась повага і строгість:
— Ходіть сюди!
Куми ввійшли всередину і стали цілувати попа в руку, яка відбирала з мужицьких уст свою належність так складно, начеб мала власний розум і була зовсім незалежна від попа. Бо між тим, як попова рука виловлювала поцілунки, піп сам мав зовсім інше заняття. Він мишкував своїми досвідними очима по кумах і відразу пізнав, що тут не все в порядку, бо для нього щось бракує: ні в одного кума не визирала з-під пахи, як звичайно, ні голова, ні хвіст курки.
Піп стратив рівновагу, але якось годі було із-за курки відразу підносити крик. В першій хвилі не знав, що почати, відтак став ходити по покою.
Тим часом Іван слідив кождий рух попа і кождий вираз його лиця та думав:
«Єгомостеві, певно, влізла в голову курка та й ані-руш вилізати... Досить з мене, дурний хлоп, але треба мені прикинутися ще дурнішим... Се не абияка історія...»
Вкінці піп став з руками в кишені напроти Івана і запитав спокійно, але грізно:
— Ба з чим ви до мене прийшли? З порожніми руками?
Іван закашляв покірно:
— Ми, панотче, з дитиною, з дитиною...
Піп крикнув грізніше:
— Як? З голою дитиною?
— Воно, маленьке, в пеленках...
— Ти дурень! — крикнув піп з обуренням.
— Я знаю, отче! Один Господь на небі мудрий,— сказав Іван, глянувши побожно на стелю.
Піп гонив тепер по покою дуже неспокійно; по кількох хвилях запитав знов голосом, в якім було слідно гнів, здивування і благаючий тон:
— Бійтеся бога, люди! Чи ви справді не знаєте, що до хрестин конечно потрібне?
— А чому ж би ми не мали знати?
Попові аж легше стало від тих слів і він запитав живо:
— А що?
— Дитина,— відповів спокійно Іван.
Піп ударився руками об поли і крикнув:
— Ну, такого півголовка я ще не видів!
— Що ж я тому винен, що Господь мене вкоротив на розумі? — сказав Іван жалісно.
— Отже, ви не знаєте, що до хрестин потрібне? — кричав розпучливо піп.
Куми, намовлені заздалегідь Іваном, відповіли:
— Не знаємо, отче.
Піп майже приложив свої уста до Іванового уха і крикнув голосом, що подобав на іржання раненого коня:
— Курка, курка, дурню!
На те сказав Іван, удаючи дуже здивованого:
— Що ж я, отче, винен тому, що Михайлиха уродила дитину, а не курку...
Тепер піп кричав, не в'яжучись нічим, бо чув, що чим ліпше кричатиме, тим легше йому буде:
— А ти сякий-такий! Чи тебе чорт опутав? Невже ж ти не знаєш того святого звичаю, що наказує до хрестин принести курку? Не знаєш, що всі побожні так роблять? А ви чому сього не зробили? Не знаєте того? А де ж ви виросли? В лісі? Ви не думаєте собі, може, що я курки для себе хочу. То є жертва, розумієте? А кожна жертва богу мила.
— Прошу панотця,— питав Іван,— ви кажете, що курка не для вас, лиш для бога. А чому ж ми мусимо курку вам давати? Я для господа милосердного нічого не жалую. Бог мені дав курку, бог може мені її взяти.
— Іване, Іване, з тебе біс говорить. Ти мусив безбожні книжки читати.
— Отже, я темний мужик, ні нумера не розберу. Де мені до книжок, де, де!
— Ну, то можеш бути ще спасений. Але отямся і покайся! Лети скоро за куркою, а я тим часом дитину охрещу.
Якраз, коли піп кінчив хрестити дитину, надійшов Іван з куркою. Попові вона, бачиться, подобалась, бо сказав: «Так і повинно бути», і велів її відставити до кухні.
Коли куми були вже кількасот кроків за плебанією, дігнала їх панотцєва служниця і, задихана, злебеділа:
— Дядьку Іване, казали єгомосць, щоб ви сейчас вернули до них.
Іван велів прочим кумам іти спокійно домів, а сам думав, вертаючи до попа:
«Піп охрестив дитину, а тепер, бачиться, схоче і мене старого охрестити. Е, не такий мене піп хрестив».
Коли Іван прийшов до канцелярії, піп крикнув до нього, мов несамовитий:
— А ти, голодранцю один! Сповідайся мені сейчас, бо земля під тобою розступиться.
— Чому, панотче, так нагло? Таж я цілком здоров...
— Клякай і сповідайся, грішнику лукавий!
І Іван сповідався. Але попа цікавили лиш ті гріхи, яких Іван допустився від хвилі, коли пішов по курку до хрестин. Про се мусив він докладно розказати і оповідав ось як:
— Як панотець казали мені іти по курку, то я вийшов на двір та й так собі міркую: «Панотець правду кажуть, то значить, без курки хрестини неважні. А чому неважні? Тому, бо панотець потребують курку і Господь також! Панотець потребують курчиного тіла, а богові хотіли б відступити курчину душу». Так міркую і йду, аж тут нараз чую: кудкудак, куд-кудак. Дивлюся, а на панотцевім подвір'ю ціла хмара курей. І чую, що хтось, ніби ангел-хранитель, промовляє до мене: Іване, гляди, щоб не спізнився, бо хрестини будуть неважні. Твоя хата далеко, заки зайдеш, заки назад прийдеш, то все буде задармо. Що ж мені було робити? Я взяв та й зловив одну курку, ну і тепер, богу дякувати, хрестини вже важні.
— А ти злодію, ти антихристе,— кричав піп,— адже ти повинен був принести мені свою власну курку!
— Мою власну? — дивувався Іван.— А звідки ж мені се знати? Панотець мені сього не сказали.
— Щезай мені на чотири вітри, ти безбожнику лукавий! Якби я мав у селі кілька таких птиць, як ти, то не лишилося б мені нічого, тілько обголити зовсім свою голову і піти до дому божевільних.