Горпина - Вовчок Марко (читать книги бесплатно полностью без регистрации .txt) 📗
![Горпина - Вовчок Марко (читать книги бесплатно полностью без регистрации .txt) 📗](/uploads/posts/books/51325/51325.jpg)
Жалоба
Напишите нам, и мы в срочном порядке примем меры.
Горпина - Вовчок Марко (читать книги бесплатно полностью без регистрации .txt) 📗 краткое содержание
Горпина читать онлайн бесплатно
Старий Якименко оженив сина та таку-то вже невiсточку собi взяв, що й не сказати! Бiлолиця, гарна й весела, а прудка, як зайчик; i в хатi й на дворi в'ється, порядкує, господарює, i спiває, i смiється, аж геть чутно її голосок дзвенячий. Аби на свiт благословилось, уже вона й прокинулась, як рання пташка, i клопочеться, й бiгає. I свекру догодить-услужить, i чоловiка пожалує, i дiло не стоїть - зроблено все. Живуть щасливо, любенько; старий, на їх глядячи, тiльки бога милосердного дякує.
Одно й журило їх, що дiток господь не дає. Вона, було, як де попаде чужу дитинку, то вже й цiлує, й милує, а сама зiтхне тяжко.
Аж ось послав їм господь, - уродилась дiвчинка. Так-то вже кохає та пестить Горпина свою первичку, i з рук не спускає; аби прокинулось, аби поворухнулось - уже вона й коло колиски, i хрестить, i цiлує, i колише, i спiває над нею. На панщину поженуть, - дитинку за собою несе та вже й моститься там з нею; сама робить, а око бiжить до дитинки.
Ото, було, молодицi й жартують:
- А що, - кажуть, - ваша дочка, Горпино? Вона й почне:
- Та вже всмiхається, сестрицi-голубоньки, i рученята до мене простягає; вже знає мене; нi до кого не йде, тiльки до мене. Свекор бубликом манив - не хоче! I в долонечки вже плеще! Вийду я з хати та з-за дверей i дивлюсь, а воно й водить оченятами - шукає мене!
- Розумна, розумна зросла, - кажуть. - Готуй лишень посаг та рушники: хутко й свататимуть!
А дiвчинка, справдi, як та квiточка розпукується; таке славне дитяточко, веселе й здорове, на пречудо!
Тим врем'ям помер наш пан; почав молодий господарювати. I старий був недобрий, а сей такий лихий, що нехай господь боронить! Так людей жене, гiрш як тих волiв. Отеє три днi панськi одбудем, а четвертий за подушне, п'ятниця й субота якiсь толочнi повидумували. А яка толока? Не то страви, та й хлiба не дають. День при днi, день при днi робимо. Перше все сподiвались: молодий пан буде добрий, та й дождали собi доброго! Вiн був не дуже багатий, а жити пишно, у розкошi великiй хотiв, по-панськи! Що йому до того, що люди, було, на нивi падають? Вiн собi то коней заведе таких, що як змiї, то коляску купить новеньку, то у мiсто поїде - там стратиться. А нам iще, було, кажуть сусiднi панки (вони заходять часто з чужими людьми в розмову, а своє, то б'ють так, як i великi пани - аби рука досягла); то й кажуть було: "Десь у вас тепереньки пан добрий дуже! Так говорить, що аж лихо! Що мужиків треба й наукам учити, i жалувати, i невiть-що! Десь його мудро дуже навчено!" А се справдi перше говорив, що й хати новi поставлю у три вiконця, а потiм - то й старi розвалились! Може, його на добре й учено, та, мабуть, панську iстоту не переробиш!
Все село як за стiну засунулось, такi смутнi всi, що сумно й глянуть! Тiльки Горпина трохи веселенька, тiшиться малою донечкою та й про громадське лихо забуває. Та не минула й її лиха година! Занедужала дитинка, кричить, плаче. Горпина й сама плаче над нею, та нiчого не врадить. Бiгав старий свекор до лiкарки - нема дома, та навiть i з молодиць нема нiкого: всi на панщинi. Далi й за Горпиною прийшли:
- Чому не йдеш?
- В мене дитина нездужає, - каже вона плачучи.
- Пановi треба робити, а про твою дитину байдуже. Мусила йти. Узяла дитину, обгорнула та й пiшла. А воно, бiднесеньке, кричить та кричить. Дойшли, пан стрiчає сам, такий гнiвний, крий мати божа! Почав її словами картати, а дитиночка на руках так i пручається - кричить. Пан iще гiрш розгнiвався:
- Геть ту дитину! - гукнув, - геть! Треба менi робити, а не з дитиною панькатись!
Звелiв десятнику додому однести.
- Ой, паночку, голубчику! - благає його Горпина плачуща. - Нехай же я хоч однесу сама! Паночку мiй! Будьте милостивi! Се моя дитинка єдина!
- Неси, неси, - каже десятнику, - а ти роби дiло, коли не хочеш кари здобути.
Понесли дитинку полем. Iще довго Горпина чула дитячий плач, жалкий та болiзний; далi все тихш, а там i зовсiм затихло.
Як уже вона там робила сей день, - увечерi прибiгла додому, аж дух їй захватило:
- Дитинко моя! Донечко! Чи ви ж доглядали її, батеньку? Скажiть же бо, що й як?
- Та годi побиватись, дочко, - каже старий свекор, - дякувати господовi, втихла трохи.
Та не надовго: вночi прокинулось iзнов та ще гiрш страждає, аж горить. Радилась Горпина з бабами, - нiчого не врадили, нiчого не помоглося. А тут день уже нахопляється, треба на панщину йти. Згадала Горпина, що чула колись, як дитина не спить, то настояти маковi головки на молоцi та й дать випити. Так вона й зробила. "Нехай хоч воно вiдпочине - не мучиться", - думає. Як дала їй, дитина зараз i втихла, засипати почала, та так крiпко заснула i не здригнулась, як крикнув десятник на весь голос: "На панщину!" Положила Горпина дочку в колисцi, перехрестила та й пiшла плачучи.
Як там її лаяли, як на неї сварились - i не слухає, аби їй до вечора дождати! Перемучилась день. От сонечко вже за синю гору запало, от уже й вечiр. Бiжить вона додому, бiжить… Убiгла в хату: тихо й темно. Вона до колиски, за дитину, - дитина холодна лежить: не ворухнеться, не дише.
- Тату! - крикнула.
- А чого, дочко, мене лякаєш? Я був задрiмав. Мала спить i досi.
Горпина й слова не промовить, обхопила дочку руками та наче й замерла. Старий iзнов задрiмав.
- Свiтла! Свiтла дайте! - скрикнула. - Тату! Свiтла! Старий викресав огню. "Що се з нею подiялося?" - думає, та як засвiтив, глянув, так i прикипiв на мiсцi. Стоїть серед хати Горпина, аж почорнiла i страшно дивиться, а на руках у неї мертва дитина.
- Дочко, - промовив старий, - дочко!
- А що, - одмовляє, - бач, як помоглося! Затихла моя дитинка, не кричить!
А далi як заплаче, як затужить, - де тi й сльози беруться! Так i ллються струменем.
Почули люди, прибiгли, говорять, вмовляють. Вона мов i не чує, i не одiрвуть од дитинки. Чоловiк ходить сам як не при собi; свекор аж занедужав.
Стали похорон ладити. От уже й домовинку принесли новеньку, всипали квiтками пахучими та зiллям.
- Горпино, - кажуть, - дай дитину.
Не дала. Сама обмила її й положила. Час уже й нести, а вона стоїть - дивиться. Люди до неї говорять - не чує, не слухає.
Одвели якось, узяли й понесли. Глянула вона тодi вперше округи, перехрестилась i собi пiшла. Куди люди не ступлять, i вона слiдком за ними, за тою домовинкою; йде, словечка не промовить. I в церквi достояла мов спокiйна, та як стали ховати, боже мiй милий! так i кинулась за дитям у яму. Ледве вхопили її та принесли додому, мов неживу.